Når man ser på Jordens overflade-
- kan man ikke undgå at blive imponeret over, hvor storslået-
-prægtig og kraftfuld naturen er.
Der er gået ti år, siden vi første gang sendte "Planet Earth".
Men i dag har meget forandret sig.
Vi kan vise liv på Jorden på helt nye måder.
Vi kan komme tættere på dyrene end nogensinde før.
Vi kan vise nye dramaer i naturen for første gang.
Men det er ikke alt.
Vores planet har også ændret sig.
Aldrig har vildmarkerne været så skrøbelige og værdifulde som nu.
L denne kritiske tid for naturen rejser vi til alle verdenshjørnerne.
Vi vil udforske planetens største skatte.
Og vi vil vise de ekstremer, dyrene går til for at overleve.
Til sidst udforsker vi byerne-
- for at se, hvordan livet tilpasser sig det nyeste levested.
Dette er "Planet Earth II".
ØER
Der findes hundredtusindvis af øer.
Hver af dem er en miniatureverden.
Et mikrokosmos for vores planet.
Kampen for at overleve på disse fjerne steder-
- afspejler de udfordringer, som alt liv står overfor.
FORTALT AF DAVID ATTENBOROUGH
Den lille ø Escudo ud for Panamas kyst.
Her bor pygmædovendyret.
Dette er en han, og han synes godt om livet.
I mangroverne får han alle de blade, han kan spise-
- og der er ingen rovdyr at være bange for.
Det kan virke som et idyllisk liv, men det har sin pris.
Der er kun nogle få hundrede pygmædovendyr tilbage.
Og han har brug for en mage.
Det er et tillokkende kald fra en hun.
Et eller andet sted derude.
For et dovendyr er det her en hurtig reaktion.
Men problemet er, at vandet mellem dem er dybt.
Så hvad gør et virilt dovendyr?
Han svømmer selvfølgelig.
Kan det være hende?
Han gør sit bedste for at få fart på.
Men det er ikke hende. Hun har allerede en unge.
Hun vil ikke parre sig igen, før ungen forlader hende om seks måneder.
Selv på en paradisø har livet sine begrænsninger.
Men hun kan ikke være langt væk.
Verdens samlede bestand af pygmædovendyr-
- lever på et stykke jord på størrelse med Central Park i New York.
En øs størrelse har stor betydning-
-for beboernes skæbne.
Øen Komodo i Indonesien.
Dragernes hjem.
Tre meter lang og med en vægt på hele 70 kilo.
De er verdens største nulevende øgler.
Det er usædvanligt at finde store rovdyr på øer.
Men i fire millioner år har komodovaranen været dominerende her.
Man skulle ikke tro, at der var mad nok til kæmperne-
-på den relativt lille ø.
Men reptiler, som er vekselvarme-
- har kun brug for en tiendedel af det, en kødæder har brug for.
Et eneste måltid holder varanen kørende i en måned.
De er så succesfulde, at deres eneste konkurrenter er deres fæller.
Og der er omkring 2.000 af dem her.
Men kæmpen her er ikke ude efter føde.
Han er på jagt efter en mage.
Hunvaraner er kun brunstige én gang om året.
Hun er imødekommende.
Så langt, så godt.
Man han er vandret ind på en andens område.
En anden enorm han mener, at han selv er kongen her.
Der er begrænset plads på øen, så territorierne overlapper hinanden.
Det skaber konflikter.
Blandt varaner er størrelsen vigtig.
Men hvis rivalerne er omtrent lige store, er udfaldet ikke givet.
Muskuløse haler slår som forhammere.
Og de savtakkede tænder er lige så skarpe som steakknive.
De prøver begge at overrumple den anden.
Besejret.
Kun de stærkeste varaner får lov til at parre sig.
Mangel på mad og plads på små øer kan føre til skarp konkurrence.
Men nogle øer er så store, at de nærmest er kontinenter.
Her får livet mulighed for at eksperimentere og udvikle sig.
Madagaskar er en af de største og ældste øer.
Den blev adskilt fra Afrika for over 120 millioner år siden.
Med tid og isolation har dyrene tilpasset sig-
-så de udnytter hver en niche.
Øen har omkring 250.000 forskellige arter.
De fleste kan ikke findes andre steder i verden.
Det her er ikke aber, men lemurer.
Fra en fælles forfader har omkring 100 arter udviklet sig.
Den største, indrien, forlader sjældent trætoppene.
Den langt mindre kattalelemur vandrer i flokke over skovbunden-
-på jagt efter frugt.
Og de små halvmakier æder ikke andet end bambus.
Med få konkurrenter-
- har lemurer kunnet kolonisere næsten ethvert miljø på øen.
Selv de mest ekstreme.
Denne sifakaunge har et hårdt liv foran sig.
Han er født i Madagaskars mest ufrugtbare og fjendtlige landskab.
Skal han overleve, har han meget at lære.
Den tornede skov er som en ørken.
Det regner sjældent, så det er svært at finde vand og føde.
Det er farligt at bevæge sig fra træ til træ.
Her er næsten alle planter dækket af blodtørstige torne.
L trætoppene leder moren efter de nyeste skud.
De er familiens eneste kilde til vand og føde.
Ungen er tre måneder gammel og begynder at udforske omgivelserne.
Det varer ikke længe, før han må klare sig selv.
Men det er meget lettere at blive på mors ryg.
Hvis han kan mestre skovens besynderligheder-
- vil han få et lille hjørne af Madagaskar for sig selv.
På en ø opfordres dyrelivet til at gøre tingene på en anderledes måde.
På visse øer er det helt afgørende.
Der opstår stadig øer i dag, takket være vulkaner.
Nogle har eksplosive udbrud.
Fra andre flyder der floder af smeltede sten: Lava.
I løbet af de sidste 50 år er der dannet 10 nye vulkanøer.
De nye øer er ofte fjerntliggende-
- så det er svært for nye kolonister at nå dertil.
Og lykkes det, har man stadig hårde forhold at leve under.
Dette er Fernandina, en af Galapagosøerne i Stillehavet.
Den er ung og vulkansk aktiv. Det er et trøstesløst sted.
Men havet omkring det er fuld afliv.
Ved grænsen mellem disse to forskellige verdener-
- finder man et af de særeste reptiler.
Havleguanen.
De er vegetarer, men eftersom øen ikke har meget at byde på-
-græsser leguanerne på havbunden.
En stor han som den her kan dykke 30 meter ned-
- og holde vejret i op til 30 minutter.
Der er mere end 7.000 individer på Fernandina.
Ved at føre næringsstoffer fra hav til land-
- gør leguanen det muligt for andre at overleve på øen.
Krabber spiser den døde hud fra leguanernes ryg.
Til gengæld giver de leguanen en god gang eksfoliering.
Imens spiser mindre øgler de fluer, der plager kolonien.
Men ikke alle øens relationer er lige harmoniske.
Havleguaner lægger æg i sandet.
Når ungerne udklækkes i juni er de sårbare.
De skal hen til de voksne ved kysten.
Men rejsen dertil er farlig.
Pseudalsophis biseralis occidentalts.
Slangerne gik glip af muligheden.
Men flere unger udklækkes.
Og nu er slangerne meget opmærksomme.
Det er årets bedste mulighed for at finde føde.
På fladt terræn kan leguanen løbe fra slangen.
Men andre ligger i baghold.
Endnu en nyligt udklækket får et glimt af den farlige verden.
Slanger har ikke et særlig godt syn, men de kan mærke bevægelser.
Hvis ungen forholder sig i ro, kan den undgå at blive opdaget.
Det var en nærmest mirakuløs redning.
De overlevende kan begynde at lære-
- den unikke livsførelse, der er nødvendig på den barske ø.
Selvom havleguanerne er dygtige svømmere-
-kan de ikke krydse det åbne hav.
Men selv ikke de højeste bølger er en hindring for fuglene.
Stormvinde og kulde-
- gør New Zealands subantarktiske øer særligt ugæstfri om vinteren.
Men når den korte sommer kommer-
- stiger temperaturen, og vinden løjer af.
Nu begynder gæsterne at ankomme.
De er her for at yngle, før vinteren vender tilbage.
Der er snarespingvinerne.
Stormfuglene kommer også.
Det er et perfekt sted at grave reder-
- for ingen rovdyr har formået at komme hertil.
Snart er øen fuld af fugle.
De er alle opsatte på at få mest muligt ud af parringstiden.
Men ikke alle har en mage.
En Bullers albatros-han venter på sin mage.
Hvert år tilbringer de seks måneder væk fra hinanden på havet.
De genforenes her for at parre sig.
Men i år er hun sent på den.
Nej, det er ikke hende.
De andre fugle kommer og går.
Tiden går.
Hvis hun ikke snart kommer, vil det være for sent at parre sig.
Hver morgen tager stormfuglene af sted for at fange føde.
Alle andre ser ud til at være i fuld sving.
Stormfuglene vender tilbage. Endnu en dag er forbi.
Der er tre millioner fugle på øen, men kun én betyder noget for ham.
Kan det være hende?
Endelig!
Først er han lidt knibsk.
Men det varer ikke længe.
De hilser på hinanden med en dans, de har udviklet over mange år.
De har meget at gøre-
- hvis de skal nå at opfostre en unge, før vinteren kommer.
Men når man har været adskilt i et halvt år-
-skal man ikke forhaste sig.
På øer i varme, tropiske have er der ikke store forskelle på årstiderne.
Seychellerne ud for det østlige Afrika-
- er et fristed for havfugle hele året rundt.
Her bor den atlantiske silketerne.
De har et ret afslappet forhold til reder.
En gren fungerer fint.
Det kræver forsigtighed at komme op at sidde på det.
En gang om året kommer anous tenuirostris.
De bygger reder, og pisoniatræer-
- giver deres unger en mindre risikabel start på livet.
Redebyggeriet ser idyllisk ud på øen.
Men bag skønheden lurer en dyster side.
Foudia seychellarum gør hurtigt kål på et ubeskyttet æg.
Hun ved, at der er noget galt, men trangen til at ruge er for stærk.
Anous tenuirostris har også et problem.
Mens ungerne vokser-
- udvikler pisoniatræet klæbrige frø fulde af hager.
Når fuglene tager afsted, tager de frøene med sig til andre øer.
Men nogle gange lykkes missionen lidt for godt for træet.
Hvis en fugleunge falder ned på jorden-
-kan den blive dækket af frøene.
Frøene klæber sig fast og tynger fuglen ned.
Kan den ikke komme fri, dør ungen.
Det lykkedes måske ikke for pisoniatræet at sprede frøene.
Men snart får det gødning til rødderne.
Derfor kaldes pisoniatræet også for "fuglefangertræet."
Silketernen har lagt et nyt æg og skal nu brødføde en lille unge.
Denne unge er heldig.
Når den er flyvefærdig, er pisoniafrøene blevet spredt-
-og faren vil være overstået.
Selv på de mest idylliske øer er der udfordringer for dyrene.
Men den største trussel af dem alle er forandring.
Christmas Island i Det indiske Ocean.
L millioner af år har denne afsidesliggende ø-
-været styret af krabber.
Deres forfædre kom fra havet, men nu bor de fleste på land.
I betragtning af hvor mange der er, kommer de fint ud af det sammen.
De er gartnere og forvaltere af et lille krabbeutopia.
En gang om året tager de til havet for at yngle.
Geocargoidea natalis' march er et af de mest spektakulære skuer.
Der er 50 millioner af dem.
Begivenheden har bragt øen international berømmelse.
Men de sidste par år er millioner af krabber-
-ikke nået frem til havet.
En indtrængende fjende har besat øen.
Anoplolepis gracilipes.
De kom hertil med skib, og da de ikke har nogen fjender-
- har de skabt sig store superkolonier i skoven.
Når de migrerende krabber kommer ind på deres territorium-
-går myrerne til angreb.
De sprøjter syre ind i krabbens øjne og mund.
Krabberne kan ikke forsvare sig.
De er blændede og forvirrede. De er dødsdømte.
Mennesker bragte myrerne til øen-
-og nu må mennesker kontrollere dem.
Isolerede samfund kan udvikle sig i fred over millioner af år.
Men når nye udfordringer dukker op, er det svært at håndtere dem.
Af de arter, der er uddøde de seneste år-
-har omkring 80% været øboere.
Vores påvirkning af Jorden er større end nogensinde.
Men nogle øer ligger så afsides-
-at kun få mennesker har besøgt dem.
Zavodovski er en af dem.
Den ligger i det Sydlige Ishav.
Den er ikke kun omgivet af et stormomsust hav.
Den er selv en aktiv vulkan.
Det er det sidste sted på Jorden, man ville bosætte sig.
Medmindre man er en rempingvin.
Havet er fuld afføde-
- men pingvinerne må sætte livet på spil for at få fat i den.
Her er livet ekstremt farligt.
Men der er fordele ved at bo på en vulkan.
Dens varme smelter sneen tidligt på året.
I januar, den antarktiske midsommer, er øen fuld af unger.
Forældrene skiftes til at passe på dem-
- indtil de er store nok til at klare sig selv.
Ungerne her er sultne, men moren har intet mad til dem.
For at overleve er de afhængige af, at faren har mad med tilbage.
Men ikke alle overlever.
Kjover plager kolonien i håbet om at hapse en unge.
Hun kan ikke forlade ungerne.
Det skal nok gå, så længe far snart kommer tilbage.
Han har fisket 80 kilometer fra land, men nu har han ikke langt igen.
Men for ham og de andre fædre venter den største fare stadig.
Små kløer hjælper ham med at få en smule fodfæste på lavaen.
For pendlerne her er det myldretid.
Nogle af dem har haft en skrækkelig dag.
Nu har faren en tre kilometers gåtur til reden.
Det hjælper ikke, at maven er fuld afføde.
Det er verdens største pingvinkoloni.
Han går samme vej hver anden dag, så han kan turen i blinde.
Der er sikkerhed i flokke-
- men de kan været et problem, når man prøver at finde sin rede.
Moren venter stadig.
Ungerne er desperate.
Midt i det øredøvende kakofoni kan han genkende hendes kald.
Endelig!
Begge unger får et måltid mad.
Med et anerkendende nik går moren sin vej.
Det er nu hendes tur til at hente mad.
Den lange pendlertur er prisen, pingvinerne betaler for sikkerhed.
For os virker det måske som et sært paradis-
- men for halvanden million pingviner har øen alt, de har brug for.
Øer kan virke fjerne og ubetydelige-
- men de er hjem for nogle af de mest dyrebare dyr i verden.
Næste gang skal vi op blandt de højeste tinder.
Det er en spektakulær, men fjendtlig verden-
- hvor livets opretholdelse kræver alle midler.
Kun de mest hårdføre dyr kan overleve.